Ідеальний командний гравець. Як розпізнати і розвинути три основних якості. Патрік Ленсіоні
Читать онлайн книгу.машини Боббі там не було.
– Він поїхав п’ять хвилин тому, – пояснив один із робітників, що стояв біля трейлера.
Джефф вирішив побути трохи на майданчику, дорогою він вітався з усіма робітниками, кого тільки бачив. Йому просто хотілося скласти краще уявлення про цей колектив. Звісно, це була не перша його поїздка на об’єкт; від самого початку роботи в компанії він узяв собі за звичку кілька разів на тижні виїздити «в поле». Але Джефф ніколи не був в Oak Ridge, в основному через те, що об’єкт був майже завершений, і там він міг мало чому навчитися порівняно з іншими проектами, що перебували на ранніх стадіях. Але зараз Джефф вивчав нові деталі й оглядав майданчик як генеральний директор, хоч ніхто ще не знав, що він – їхній новий бос.
Коли Джефф повернувся до офісу, Боббі і Клер сиділи за столом дядька Боба.
– Овва, я думав, ти проведеш ранок у Oak Ridge, – сказав Джефф Боббі. – Гадаю, ми з тобою розминулися на кілька хвилин.
Клер піднесла свій відкритий ноутбук до Джеффа і поставила його перед ним.
– Тобі потрібно це прочитати. Ми розішлемо це за кілька хвилин, – трохи з сумом сказала вона.
Джефф трохи розгубився.
– Добре. – Він присів, щоб прочитати електронний лист, який Боб написав до співробітників. Це було зворушливе пояснення його стану здоров’я, розповідь про любов до VB і людей, які там працювали, та про печаль, яку він відчуває через те, що змушений піти. За кілька хвилин у Джеффа навернулися сльози. Боб також повідомляв, що був дуже радий назвати Джеффа новим лідером компанії. Він навіть зазначив, що Клер і Боббі висловили свою довіру до Джеффа і як до людини, і як до керівника.
Коли Джефф закінчив читати листа, то глянув на Боббі та Клер, які, здавалося, відразу ж засумували за Бобом і розхвилювалися через майбутнє компанії.
– Боб хотів розіслати відеозвернення, – пояснила Клер, – але вирішив, що не зможе цього витримати, бо буде надміру емоційним.
– І на той випадок, якщо тобі цікаво, він сказав правду про те, що ми в тобі впевнені, – додав Боббі.
На щастя, Клер порушила мовчанку:
– Добре, хлопці. Нам треба працювати. – Вона зупинилася і глибоко вдихнула. – То що там відбувається в Oak Ridge, Боббі?
– Сьогодні ситуація була нормальна. Ось чому я й приїхав раніше. Я подумав, що треба взятися до роботи якомога швидше.
Джефф підійшов до свого столу і відкрив записник.
– Тоді добре. Поговоримо про персонал. – Він звірився з записами. – Загалом у нас є вісім тижнів, щоб найняти 60 чоловік.
Боббі поморщився.
– О, не кажи про вісім тижнів. Кажи «два місяці». Так звучить довше. – Потім він виправив свого боса. – І найбільш імовірно – 80 чоловік.
Джефф збентежено глянув у записник:
– Зачекай. Вчора ти сказав «60».
Клер пояснила:
– Ми сказали, що нам потрібно більше шістдесяти осіб персоналу для проекту. Тому нам доведеться найняти щонайменше 80.
– Чому?
– Бо щонайменше двадцять із них від нас піде під час будівництва.
Джефф був шокований.
– Але